- el teatre lliure
- programació
Si t'interessa aquest espectacle també et pot interessar...
Le voci di dentro
![](http://webantiga.teatrelliure.com/sites/default/files/styles/foto_fitxa_espectacle/public/espectacles/imatges/levoci_esp.jpg?itok=1Ex1L2ZH)
intèrprets
Chiara Baffi Maria, cambrera / Antonello Cossia un brigadier / Rocco Giordano Capa d’Angelo / Lucia Mandarini Matilde Cimmaruta / Gigio Morra Pasquale Cimmaruta / Vincenzo Nemolato Luigi Cimmaruta / Francesco Paglino Aniello Amitrano / Betti Pedrazzi Rosa Cimmaruta / Maria Angela Robustelli Teresa Amitrano / Marianna Robustelli Elvira Cimmaruta / Marcello Romolo Michele, porter / Daghi Rondanini tiet Nicola / Peppe Servillo Carlo Saporito / Toni Servillo Alberto Saporito
escenografia Lino Fiorito / vestuari Ortensia De Francesco / il·luminació Cesare Accetta / so Daghi Rondanini
ajudant de direcció Costanza Boccardi / regidor Daghi Rondanini / cap de maquinistes Agostino Biallo / maquinista Salvatore Bellocchio / tècnic de llums Ciro Petrillo / sastressa Francesca Apostolico
coproducció Piccolo Teatro di Milano-Teatro d’Europa, Teatro di Roma i Teatri Uniti di Napoli
amb la col·laboració del Théâtre du Gymnase de Marseille en el marc de Marseille Provence 2013 Capitale Européenne de la Culture
l'activitat internacional del Piccolo Teatro di Milarno-Teatro d'Europa compta amb el suport d'eni
espectacle en italià sobretitulat en català
durada 1h.50' sense pausa
12/12 'A teatro con Eduardo'. Conversa amb Toni Servillo sobre Eduardo De Filippo. Moderarà Lluís Pasqual
seguiu #levocididentro al twitter (i passeu per la Filmo!)
Horaris
de dimecres a divendres | 20:30h. |
dissabte | 21h. |
Preus
tarifa a | |
dimecres (dia de l'espectador) | 22€ |
resta de dies | 29€ |
compra avançada (abans de la data d'estrena) |
26€ |
amb descompte* (excepte els dia de l'espectador) |
24,50€ |
tarifa última fila (en determinades funcions) |
15€ |
*Venda d’entrades amb descompte del 15% amb el Carnet Jove, + 25 estudiants, menors de 14 anys, jubilat, aturats, persones amb disminució, famílies nombroses i monoparentals, abonats al TNC i Mercat de les Flors, TR3SC, Biblioteques i Teatres comarcals. Per als subscriptors de La Vanguardia, el descompte només es farà efectiu a taquilla.
La premsa ha dit
“Quan Toni Servillo i els seus actors entren en acció sabem que alguna cosa extraordinària està a punt de passar. Sobretot si el material que tenen entre mans és tan bo com Le voci di dentro, una comèdia negra d’un Eduardo de Filippo pròxim a Ionesco i a Pinter. Si a això hi afegiu les dosis d’absurd injectades en l’atmosfera de la Itàlia meridional de la postguerra, els resultats, amb intèrprets napolitans en acció, no poden ser més explosius. (···) L’espectacle desborda teatralitat per tots els porus de la pell: en la dicció del text, en la mímica, en l’aspecte coral i en la creació dels personatges, entre ells un excepcional i mut oncle Nicola, que decebut amb el que l’envolta només es comunica llançant coets.”
César López Rosell (El Periódico)
“Els personatges estan exhaustos, carregats de pors i de sospites, amb els nervis desfets, els afectes trencats i els somnis (a l’original n’hi ha tres: el d’Alberto, el de la criada i el de la senyora Rosa) com un mirall fosc de tot allò que no es diu. De Filippo parteix d’una premissa molt pirandelliana, però no cau en la fredor intel·lectual que de vegades va tenallar de vegades el seu mestre. Radiografia la devastada vida moral de la postguerra italiana sense perdre mai de vista la presa de terra: tot i l’extrema negror del dibuix, Le voci di dentro es, per damunt de tot, teatre popular, que emociona, intriga i diverteix. (···) Toni Servillo ha presentat una versió alleugerida (···) més farsesca a la primera part i més desolada a la segona, i passa d’un to a un altre una mica abruptament. (···) Com a actor és un fora de sèrie, però per al meu gust està extraordinari quan el seu frenesí porta a la constatació de l’error i a l’aflicció per tota la porqueria emergent. (···) La companyia dels Teatri Uniti és igualment sensacional. Ha estat un plaer descobrir, en el seu debut actoral, Peppe Servillo, el germà de Toni, que interpreta Carlo, el germà d’Alberto, amb una temible i taciturna malignitat.”
Marcos Ordóñez (El País)
“L’actor i director Toni Servillo presenta Le voci di dentro als espectadors actuals perquè riguin tant com vulguin, però amb una certa inquietud. (···) Excelsament interpretada, la nova proposta programada al Temporada Alta procura una gran felicitat teatral. Servillo és ara un dels grans actors europeus, però la resta de la companyia és a l’altura amb la seva manera de dir el text, amb cada gest, amb el domini del tempo… (···) Alberto i el seu germà Carlo (Peppe Servillo, germà de Toni) tenen un negoci ruïnós amb el qual lloguen cadires per a actes socials. N’hi ha per llogar-hi cadires, però amb un altre sentit de l’expressió: per veure i, si fos possible, reveure aquesta funció.”
Imma Merino (El Punt Avui)
“L’elegància proverbial del Piccolo de Milà i l’acoloriment popular dels Teatri Uniti de Nàpols van ajuntar-se en el muntatge de la comèdia del gran Eduardo de Filippo. Dirigida i interpretada per Toni Servillo —un dels monstres de l’escena teatral i cinematogràfica més aplaudits de l’star system italià— ha passat amb una fugacitat meteòrica pel festival omplint de gom a gom el teatre Municipal. (···) El públic —conscient d’assistir a una celebració irrepetible— va dedicar una llarga ovació al director i a la quinzena d’intèrprets, un aplaudiment fervorós, esperonat per un final de l’obra especialment —maliciosament?— commovedor. (···) Feble i fràgil es mostra el vell Alberto Saporito (···) La desconfiança, els recels, les sospites i les acusacions mútues conformen la lliçó penosa que Eduardo de Filippo desenvolupa —explícitament o tàcitament— en una història al final de la qual un gran error ha posat en evidència la misèria moral de tota una societat. Un moment abans de liquidar la paràbola, els dos germans Saporito, sols a l’escenari desert, són la imatge d’una condemna col·lectiva després d’una batalla en va. I el públic es rendeix a l’actuació colossal de la parella i de tot el conjunt.”
Joan Anton Benach (La Vanguardia)
-
Le voci di dentro
© Fabio Esposito
-
Le voci di dentro
© Fabio Esposito
-
Le voci di dentro
© Ortensia De Francesco
-
Le voci di dentro
© Fabio Esposito
-
Le voci di dentro
© Ortensia De Francesco
-
Le voci di dentro
© Fabio Esposito
-
Le voci di dentro
© Lino Fiorito
-
Le voci di dentro
© Fabio Esposito
-
Le voci di dentro
© Ortensia De Francesco
-
Le voci di dentro
© Fabio Esposito
-
Le voci di dentro
© Fabio Esposito
-
Le voci di dentro
© Ortensia De Francesco
-
Le voci di dentro
© Fabio Esposito
-
Le voci di dentro
© Fabio Esposito
-
Le voci di dentro
© Fabio Esposito
-
Le voci di dentro
© Fabio Esposito
-
Le voci di dentro
© 2024 - teatre lliure
-
Le voci di dentro
© Fabio Esposito
-
Le voci di dentro
© Fabio Esposito
-
Le voci di dentro
© Lino Fiorito
-
Le voci di dentro
© Fabio Esposito
-
Le voci di dentro
© Fabio Esposito
-
Le voci di dentro
© Fabio Esposito
-
Le voci di dentro
© Fabio Esposito
-
Le voci di dentro
© Fabio Esposito
-
Le voci di dentro
© Fabio Esposito
-
Le voci di dentro
© Fabio Esposito
-
Le voci di dentro
© Fabio Esposito
-
Le voci di dentro
© Fabio Esposito
-
Le voci di dentro
© Fabio Esposito
-
Le voci di dentro
© Fabio Esposito
-
Le voci di dentro
© Gianni Fiorito
-
Le voci di dentro
© Fabio Esposito
-
Le voci di dentro
© Fabio Esposito
Espectacles Relacionats
Dolore sotto chiave
Manca solo la domenica
Linapolina
L'heu vist en cinema a La grande bellezza i a Viva la libertà. L'incomparable Toni Servillo ens serveix Eduardo de Filippo en una història d'odi, enveja, hipocresia i corrupció moral.
Le voci di dentro és l’obra amb què l'Eduardo, mantenint una atmosfera suspesa entre la realitat i la il·lusió, desgrana de manera profunda i decidida les consciències culpables dels seus personatges i, per extensió, del públic. L’Alberto Saporito, el personatge principal, somia que han assassinat un amic seu i creu que els seus veïns han comès el crim de veritat. Aquest crim estableix els obscurs mecanismes de la sospita i l’acusació, fins arribar a l’autèntica “atomització d’una consciència culpable”, de la qual l’Alberto Saporito és alhora testimoni i còmplice tràgic, incapaç de fer res per redimir-se'n. L’Eduardo va escriure aquesta peça a les acaballes de la Segona Guerra Mundial, dibuixant amb precisió un declivi de valors que havia de retratar la societat mundial de les dècades següents. I encara avui sembla que l’Alberto Saporito baixi de l’escenari i s’apropi als espectadors per dir-los que la història que explica els afecta, a ells, perquè tots som víctimes aclaparades per la indiferència d’un altre període de postguerra espiritual.
Toni Servillo